Helló.
Olyan itt, mint Hollywoodban.
Az anonim néző ott ül a túloldalon, ugye?
Szóval, mondjuk, hogy...
egy embercsoport előtt tartunk beszédet.
A leghatékonyabb módszer az, ha mindenkihez egyszerre próbálunk szólni.
Ez a legjobb.
Van egy elképzelésünk arról, mi járhat az emberek fejében.
Van, akinek ez nagyon jól megy. Különleges érzéke van hozzá.
Például belép egy szobába
és azonnal megérzi, milyen kérdések foglalkoztatják a jelenlevőket.
szóval...
ez egy adottság.
Kelta + ~~~~ (1971)
Ennyi!
Beuys vagyok.
Jó reggelt, Beuys úr. Jó reggelt.
Kollégánk a Midday Journal-től
Joseph Beuys tanár úrral beszélget.
Beuys úr, véleménye szerint mennyire népszerű ön?
Honnan tudhatnám? Mit szeretne, mit mondjak?
Mondjam azt, hogy 12-es erősségű a népszerűségem, vagy valami ilyesmi?
Miért ne adhatnánk meg úgy, mint a szélerősséget?
Rendben. Mondjuk, hogy elértem a skála csúcsát,
ami nagyjából a hurrikán erősségének felel meg.
És mint tudja, a hurrikánt megelőzi a vihar.
Beuys Úr, nagyon szépen köszönöm,
és további sikereket kívánok.
Jelentős eseményre készültünk és nem kellett csalódnunk.
Német program New Yorkban. Mindenki tudja, hogy Beuys megérkezett.
Joseph Beuys a Guggenheim Múzeumban mutatja be munkásságát,
a New York-i sajtó pedig mindent elkövet, hogy segítsen az értelmezésben.
...viccet csinál abból a felfogásból, hogy ez művészet...
Ha ezeket a célokat meg tudnánk valósítani...
Grafikai és szobrászati munkásságának nagy része
egy 432 méteres rámpán van felállítva, szétterítve vagy lelógatva.
Odafent az 1966-ban készült filcborítású zongora várja a nézőket.
Aztán ott van a "zsírszék" és a "mézpumpa".
"Felejtsük el a művészet hagyományos fogalmát.
Művész bárkiből lehet.
És bármi lehet művészet. Különösen azok a dolgok, amelyek energiát sűrítenek magukba.
Ez a művészet rövidített képlete.
Beuyst az érdekli, az a filozófiája
hogy megpróbálja bemutatni, milyen messzire lehet elmenni a szobrázattal,
mint kommunikációs eszközzel.
Nem pusztán szobrászatként tekint rá, hanem különféle témák médiumaként.
Lenyűgöző érzés volt
találkozni valakivel, aki egy másik generációhoz és nemzetiséghez tartozik,
és teljesen eltérő a hátterrel rendelkezik.
Mégis az volt az érzésem, hogy egy hullámhosszon vagyunk.
Egészen elképesztő empátiával rendelkezik,
nyelvileg és szellemileg egyaránt.
Csodálatos volt olyan emberrel dolgozni,
akinek ilyen tág a gondolati horizontja.
És éppen a munkássága csúcsán áll.
Gőzerővel haladt előre,
hogy túllépjen a sors által neki szabott kényszerpályán.
A Capital magazin azt írta róla,
hogy a nemzetközi művészeti életben ő áll az első helyen,
megelőzve Warholt és Rauschenberget.
Mikor engedték ki a kórházból? Tudja, mikor történt?
Olyan volt, mint az építkezések után megmaradt sitt. Csalódott vagyok.
Teljesen lenyűgözött.
A filczongora könnyebben befogadható, mint a többi tárgy.
A művészetről való gondolkodás egészen új módját nyitotta meg számomra.
Állapot (1985)
- De ugyanolyan marad, ugye? - Igen. Ürítse ki.
Megissza, aztán eldobja a poharat. Ennyi marad belőle.
Ugye tudatában van annak, hogy ez eltávolodás a művészet hagyományos fogalmától?
- Persze. - Ezek szerint nem igazán érdekli, mit mondanak az emberek?
"Amit Beuys csinál, annak semmi köze a művészethez."
- Vagy mégis? - Nem, természetesen nem érdekel.
Ez is művészet, de teljesen más értelemben.
A művészet fogalma annyira kitágult,
hogy számomra nem maradt belőle semmi.
De egy átfogó, nagyobb rendszer részeként
a művészet hagyományos fogalma
talán megőrizheti a helyét,
valamilyen hermetikusan elzárt formában.
Úgy keringene benne
mint egy atom.
A művészet fogalma azonban annyira tág lett,
hogy most már minden átlagos szituáció is beletartozik.
- Minden egyes szituáció és cselekvés? - Igen.
Többé már nem csak egy kép, amit kitehetünk a falra.
Ha ezt a kiterjesztett művészetfogalmat használjuk,
ami egyébként az én felfogásom is,
az emberek többsége úgy érzi, hogy a művészet ezoterikussá,
tébolyulttá, távolivá,
marginálissá, periférikussá vált...
És így tovább.
Ez elég egyértelmű.
A falka(1969)
Beuys úr...
A tavalyi kölni művészeti vásáron
egy Volkswagen kisbuszt állított ki,
amiből egy csomó, talán húsz darab
- javítson ki, ha tévedek -
- negyven! - ... negyven darab szánkó bújik elő!
És a szánkók mind egyformák,
amit magyon multságosanak találtam.
- Nem is ezt akartam mondani. - De hát ez jó!
- Nem. - De ez nagyon jó dolog! Maga szerint nem az?
- De... - Tényleg ki akarja iktatni a viccet és a nevetést,
hogy humortalan legyen a forradalom?
- Lenne egy kérdésem... - Én meg a befektetett pénzemet akarom visszakapni a forradalomtól.
- Hiszek magának.
- Tényleg? - És azt szeretném, ha mások is hozzájutnának a pénzükhöz.
- Elhiszem. De meg szeretném kérdezni,
miért nem babakocsikat használt?
Hogy miért nem?
Mert én választottam a témát.
Talán inkább magának kellene valamit kezdenie a babakocsikkal!
És olyasmit csinálni inkább, ami tényleg érdekli az embereket!
Max Bill...
Egyetértek Beuys úrral. Azért vagyunk itt, hogy gondolkodjunk.
De nem kell egészen hajnalig törni a fejünket.
Szóval...
Ha abból indulunk ki, amit Picasso mondott:
"A művészet nem arra való, hogy a lakásainkat díszítsük vele,
hanem, hogy fegyverként használjuk az ellenséggel szemben."
A kérdés az, ki az ellenség?
Gehlen professzor, maga azt mondta, hogy a művészet határai jelentősen kitágultak,
ezért már nem érzi provokatívnak.
Az ő műveit azért kihívásnak tekinti?
Talál a művészetében, vagy anti-művészetében
valami stimulálót? Vagy...
Mi köze ehhez a műveimnek?
A munkáim lényegtelenek. Most olyasmiről beszélgetünk,
ami messze túlmutat a műveimen.
Dobjuk ki a munkáimat az ablakon!
És a magáéit is! Talán akkor majd...
- Mit akar elérni? - Ki akarom tágítani az emberek tudatát,
különösen a mostani politikai helyzettel kapcsolatban.
- Rendben. - Szerintem nem demokráciában élünk.
Azt hiszem, nem tanultuk meg, hogyan kell szabad emberként élni,
a pártpolitikai bürokrácia miatt.
- Most készen állok arra, hogy provokáljak. - Én is.
Először is, vissza szeretnék térni az eredeti témához.
Ha maga ki akarja tágítani vagy meg akarja változtatni az emberek gondolkodását,
tudnia kell, milyen irányba szeretne haladni.
Ezért vagyok kész arra, hogy akár napkeltéig itt beszélgessünk.
- Nem, válaszoljon most! - Na persze, egy mondatban...
- Most rögtön!
Megértik magát az emberek?
Mindig azt mondom, hogy az emberek nagyon jól megértenek.
- És nem tartják ijesztőnek? - Nem.
- De... De akkor az kell, hogy...
- Az nem baj, ha az emberek agresszívvé válnak.
Hadd legyenek azok!
Így legalább szóba elegyedhetünk velük.
Ki kell provokálnunk.
A provokáció hatására mindig életre kel valami.
Lehet, hogy összetörik otthon a porcelán étkészletet.
Vagy mondjuk felhívnak telefonon.
Mindig ez van, ha a TV-ben szerepelek: "Te idióta!"
- Felhívják otthon? - Persze, mindig felhívnak, ha a TV-ben vagyok.
"Seggfej!"
Igen... egy pillanat...
Sokaknak a művészet a véletlen szabadságát jelenti
"Ó, ez művészet! Azt csinálok, amit akarok."
De mi az értelme a művészetnek, ha nincs semmi eredménye?
Szóval, amikor megkérdezik tőlem, hogy művész vagyok-e,
általában azt válaszolom, "hagyjuk a szarakodást!"
Nem azért vagyok itt, hogy kidekoráljam ezeket a büdös, dohos és penészes rendszereket.
Semmi közöm a művészekhez,
kivéve akkor, ha azt mondjuk, hogy mindenki az.
Csakis akkor vállalom.
Soha nem mondtam, hogy mindenki költő, festő vagy szobrász.
Amikor azt mondom, hogy mindenki művész, szociális művészetet értek rajta.
Borzasztóan elvontnak és intellektuálisnak találom azt, amit mond.
Erről szó sincs.
Egy új, kialakulóban levő művészetről beszélek,
amiben nem csak részt lehet venni, hanem mindenkinek részt KELL vennie!
Teljesen értelmesen viselkedett.
Nem volt furcsa vagy különc.
Én mindig teljesen épelméjűnek találtam.
Pont az ellenkezője volt annak, amit mondtak róla.
"Őrült", "furcsa", "nevetséges"...
Ő volt az első színjózan ember, akivel életemben találkoztam. Abszolúte józan volt.
Az első documentás beszélgetésünk után azonnal tudtam,
hogy maximálisan megbízhatok benne.
Milyen nagyszerű, gondoltam.
De ennek semmi köze az aurájához.
Azt láttam, hogy vonzza az embereket, akik körbeudvarolják.
Hihetetlenül erős, ösztönös magabiztossága van,
és átható a tekintete.
És...
rendkívül éles az elméje.
Ezek mindegyikére szükség van. Máskülönben az ember csak egy álmodozó.
De ő nem volt álmodozó. Illetve egyszerre volt az és nem az.
Fogalmam sincs, hogy lehet ezt kibírni.
Mindig teljesen következetes volt szóban és tettben egyaránt.
7000 tölgyfa a dokumentának
Ezt komolyan gondolja?
Ha azt mondom, hogy elültetek 7000 tölgyet, akkor úgy is lesz.
Azt hiszem, hozzávetőleg három évig fog tartani a projekt.
Köszönjük, Beuys úr.
- Ismeri a projektet? - Igen.
Úgy kezdődött...
Ez a kis eset jól illusztrálja a művészetfelfogásomat.
Sokszor meghívtak a documentára.
Már a '60-as években is.
Akkor egy szoborral vettem részt.
Hogyan segítene megérteni a műveit egy olyan nézőnek,
aki számára a művészete meghökkentő élmény?
Megmutatnám neki a két evőeszközt, a kanalat és a villát,
aztán megkérném, egye meg a tárgyat.
Aztán 1972-ben is meghívtak.
Az mondtam nekik: nagyon kedvesek vagytok, hogy ott lehetek,
de nem fogok műalkotást kiállítani.
Inkább viszek egy szervezetet, ami a közvetlen demokráciáért küzd.
A documenta 100 napja alatt
napi 10 órát tölt itt az irodában.
Mindenkivel elbeszélget, minden kérdésre válaszol...
Volt egy iroda, napi szinten, folyamatos megbeszélések
és előadások szóltak arról, hogy meg kell változtatni a rendszert.
De semmilyen műalkotás nem volt ott.
A documenta szimbolikus szívében több hektoliter méz
pulzál szét a rendszer szerteágazó ereiben.
"Mézpumpa a munkahelyen"
Aztán az utolsó documentára is meginvitáltak.
Azt mondtam nekik: még ahhoz sincs kedvem, hogy belépjek az épületbe.
Inkább valahol kint leszek a városban.
A kasseli lakosokkal fogok dolgozni, elültetünk 7000 tölgyfát.
Mind a 7000 kasseli fához tartozik egy kődarab,
így lesz belőle fa-emlékmű.
Minden fának van egy ellentétes pólusa.
Ahogy a fa egyre nagyobbra nő, a hozzá tartozó kő változatlan marad.
Ezt a két dolgot akartam egymás mellé helyezni.
Úgy, hogy az arányaik az idő múlásával
folyamatosan megváltozzanak.
A gondolat gyökeret ver,
hozza mozgásba maga is a saját kövét!
Ha ránézünk a 7000 tölgyre,
ami a 20. század egyik legelképesztőbb műve,
Beuys azt feltételezte, hogy mindenki, akinek üzleti érdekeltsége van vele kapcsolatban,
aki megveszi a műveit, vagy belőlük él,
pl. galériatulajdonosként adja-veszi őket,
jelentősen hozzájárul majd ehhez a nagy projekthez.
Tudja, hétezer tölgyfa és a kődarabok
egy csomó pénzbe kerülnek, és sok a járulékos költség is.
A japán utazások, amelyek során pénzt akart gyűjteni a projekthez
elég intenzív programnak bizonyultak.
Azt mondta, nagyon megkérték az árát az ottaniak.
Üzlet, első felvétel, A kópia
Tessék!
Whiskey-reklámokat forgatott.
Vég nélkül tartotta az előadásokat.
Van még aláírnivaló?
Azt hiszem...
Úgy tekint magára, mint aki egyfelől rendszerkritikus,
másfelől része a rendszernek, ahogy mindenki más is.
Mert, azt hiszem...
Nem. Az én dolgom nem az, hogy kritikát fogalmazzak meg. Nekem az a feladatom, hogy példákat kínáljak.
A művészek többsége kerüli a küzdelmet.
Csak az érdekli őket, hogy eljuttassák másokhoz a művészet egy újabb felfogását,
ami a munkahelyekhez,
az emberek problémáihoz kapcsolódik valahogy.
A művészek és a művek nem foglalkoznak elméleti kérdésekkel.
És a kritikusok sem igazán.
Hagyjuk a galériákát is, amelyeket csak egyfajta transzfer érdekel.
Mondjuk, hogy a piaci folyamatok, és így tovább.
Úgy látom, hogy nincs igazán szerves művészeti fejlődés
ebben a társadalomban.
Amíg a művészet és a művészek
nem dolgoznak ki egy új elméleti keretet
ami leírná
a jövő társadalmát,
túllépve a kapitalista és kommunista rendszereken,
addig nincs remény
hogy termékeny beszélgetéseket folytassunk
a művészet szerepéről és társadalmi felépítéséről.
Nos, Joseph, azt kell mondjam,
hogy ez kitart a következő documentáig.
- Lehet, hogy örökké megmarad. - Örökké.
Amikor az utolsó kődarab eltűnik innen,
az azt jelenti majd, hogy mind a 7000 tölgyfa a földbe került.
7000 tölgyfa
Egy kicsit szeretnék még beszélni az ön egyik hatásáról.
Az élettörténetéről, az életéről.
Ha jól értem,
ez magának több, mint személyes ügy.
Milyen kapcsolatban van a saját élettörténete a művészetével?
Tényleg annyira önéletrajzi ihletésűek a művei, mint ahogy ezt néha hangoztatják?
- Eredetileg Kleve-ből származik. - Úgy van.
Az apja köztisztviselőként dolgozott.
Később, azt hiszem, mezőgazdasági vállakozása volt, műtrágyát forgalmazott.
Vagyis semmi sem predesztinálta arra, hogy művész legyen,
különösen nem egy ilyen családi háttérrel.
Így igaz.
A szüleim inkább azt szerették volna, hogy a klevei margaringyárban vállaljak munkát.
Miért akarták, hogy ott dolgozzon?
Mert ez volt a legegyszerűbb módja annak, hogy jó állásom legyen.
A margaringyári munka nagyjából egy szinten volt a köztisztviselőséggel.
Azért akartak odaküldeni a szüleim,
mert aggódtak, hogy semmi nem lesz belőlem.
Azt mondta, idegennek érezte magát
a szülei mellett.
Hiányérzete volt.
Nem érzett szeretetet, még az anyja iránt sem.
Nem igazán.
Kapcsolatuk tisztán praktikus viszony volt.
Ismerve őt, én így képzelem.
De a valós érzései egészen mások voltak.
Azt mondta, hogy a szülei meglehetősen elhanyagolták,
magára hagyták.
Őt azonban mindez nem kedvetlenítette el,
inkább büszkélkedett vele.
Ez elég sokat elárul róla.
Normális esetben hibának tekintik az ilyesmit,
neki azonban erőt kölcsönzött az egyedüllét
és a szabadság, hogy odakint csatangolhat.
Nem lehet, hogy a külső megjelenése is egyfajta klisévé vált?
- Például a híres kalapja. - De igen.
Van védelmi funkciója is ennek a kalapnak,
vagy egyszerűen csak egy védjegy?
Van védelmi funkciója is.
Tehát a fejét védi vele.
Igen, a fejemet védem vele.
A háború során többször súlyosan megsérült.
Egyszer pedig... Úgy van.
...lezuhant a repülőgépe 1943-ban. Így igaz.
Azt mondta erről, hogy
"azóta huzatos a fejem,
egy kerékkel kevesebb van nekem." Így van.
De azt is mondtam, hogy a lövések raktak össze.
Emlékszik a balesetre,
vagy annyira gyorsan történt, hogy...?
Emlékszem, hogy zuhan a gép,
én meg azt kiabálom: "ki kell innen jutnunk, gyerünk, ugorjunk!"
Ezek szerint mások is voltak a gépen? Igen, volt még egy pilóta.
Meghalt? Semmi nem maradt belőle.
Néhány csontszilánkot leszámítva...
Hát, igen...
Emlékszem a tatárok hangjára.
Ahogy megtaláltak és körülálltak.
Aztán elvesztettem az eszméletemet.
Minden, amire emlékszem, akkor történt, amikor csak félig voltam magamnál.
Nagyjából 12 napig nem nyertem vissza az eszméletemet.
Egy krími német kórházban tértem aztán magamhoz.
A háború alatti élményeiről szeretnék kérdezni,
arról, hogyan kezdtek ezek megjelenni a műveiben.
Amikor megsebesültem egy nomád törzs talált meg,
akik zsírral kezelték a testemet.
Kiemeltek a lezuhant gép
törmelékei közül.
Aztán egy nemezsátorba vittek,
majd zsírral és faggyúval kentek be, hogy ne hűljön ki a testem.
Ez tényleg igaz történet? Igen, a háború alatt esett meg.
Szokott fantáziálni?
Úgy értem, nem érdemes összekeverni a dolgokat, mert a fantázia önmagában pozitív.
Nem számít. Ez úgyis csak az ő értelmezése.
Szóval nem fantáziál, ugye, ez a válasza?
Azt hiszem, a "föld határozza meg a sebet"-mentalitás
Beys munkásságának központi eleme.
Többféle szintről lehet megközelíteni.
Először is ott van az a seb, ami az ösztön és a logika
szétválasztásából fakad a gondolkodásunkban.
Tudja, ez a hasadás mindenkit megsebez.
Gyakran használt kettős képeket.
Nem szabad szó szerint értelmezni őket,
csak egyfajta gondolati távlatból.
Aztán ott van a háborús tapasztalat az élettörténetében.
Nem a tényleges sebesülésről van szó,
az ugyanis begyógyult.
Az igazi seb az, hogy az ember egy teljesen rombadőlt országba érkezik vissza.
Művészeti akadémia
Beuys fiatalkorában
nagyon sovány volt.
Aki egyszer látta őt, nem felejti el az arcát.
A repülőbalesetek miatt némileg deformálódott a feje.
Eltört az orra és koponysérülést szenvedett.
És...
Elképesztő karizmájú ember volt,
akiből mérhetetlen melegség sugárzott.
Kleve, 1957. február 28.
"Régóta nem voltam Beuys-nál, de ma meglátogattam.
Megint épp olyan korszakát élte,
amikor nem mosdott és ruhát sem viselt.
Egyre inkább elhanyagolta magát
művészként is.
Gyakran csak sír,
azt mondja, elmegy innen, és nem jön vissza soha többé."
Valószínűleg szerepet játszik a dologban
az a tény, hogy alultáplált.
És persze a teljes sikertelenség.
Mindenesetre
ekkoriban...
ebben az időben
teljesen elmerült saját legbelső kínjainak a posványában.
"A főorvos beszélt az esseni vizsgálatról.
Ha jól értettem, gyógyíthatatlannak minősítette Beuys-t .
Az egész nyarat ott töltötte.
A szobámban lakott
és miután...
depresszióba zuhant, alig-alig válaszolt.
A legrosszabb időszakokban a szobát se nagyon hagyta el.
Még azért sem ment ki, hogy egyen valamit.
A jobb napokat
reggeltől estig velünk töltötte
kint a mezőn vagy a földeken.
Aztán azt mondtuk neki
hogy mindenképpen csinálnia kellene valamit.
Ő erre azt válaszolta: "Végeztem a művészettel."
"Soha többé nem akarok foglalkozni vele."
Akkor azt mondtam neki: "Ez nem mehet így tovább."
Aztán az anyám felment a szobájához és bekopogott az ajtón: "Beuys úr"!
De Beuys úr nem akart kijönni.
"Beszélni akarok magával, nyissa ki az ajtót", erre kinyitotta.
Anyám megpróbált a lelkére beszélni.
Azt mondta neki,
hogy a tehetsége nemcsak adomány, hanem kötelesség is
azzal a szellemmel szemben, akitől kapta.
Hogyan magyarázzunk el képeket egy döglött nyúlnak (1965)
Miután befejezte a művészeti iskolát
tíz évig visszavonultan élt vidéken.
Igen, nem éreztem a szükségét,
hogy jelen legyek a kortárs művészeti színtéren.
Mikor döntötte el, hogy performanszokat fog csinálni?
Azt hiszem, elég szervesen alakult a dolog.
Az a cél motivált, hogy kiterjesszem a művészet határait.
Beuysnak biztos alapokat kellett teremtenie ahhoz,
hogy kilábaljon a krízisből.
Valamilyen talapzatra volt szüksége,
egyfajta archimédeszi pontra -
"Adjatok egy fix pontot és kifordítom sarkaiból a világot"
Ez egyúttal szellemi alap is volt:
a társadalmi szobor beuysi elmélete.
Ez valahogy úgy jött, hogy...
"Hogyan keletkezik a forma, az alak?"
"És honnan jön? Egyáltalán mi az a forma?"
Igen, ez érdekes dolog.
Persze, amikor a pályát kezdtem
és most megint a rajzaimra utalok,
kellett egyfajta, hogy is mondjam,
körbepuhatolózás.
Ki akartam tapogatni a határokat.
Mintha sötétben tapogatózna az ember.
Meg kellett érintenem a dolgot
és gyakran magam elé kellett helyezni...
hogy meg tudjam állapítani,
vajon az, amit létre akarok hozni érdekelne-e valakit?
És legfőképpen azt, hogy engem érdekelne-e?
A választott alapanyagok
nem valamilyen festői impulzusból fakadnak,
hanem a szoboralkotás vágyából.
Akkor bukkantak fel,
amikor a "szobor" fogalmát megpróbáltam alkotórészeire bontani.
A nemez szigetelőanyagként funkcionált
a szobor három megjelenési módjában:
a határozatlanban, a határozottban és a mozgásban.
A világ legegyszerűbb dolga
ha egy munkafolyamatot
olyan fogalmakkal írunk le, mint...
"meghatározatlan kindulópont"
"impulzus" és "forma".
Zsírsarok
A zsír ideális anyag, amivel ábrázolni lehet
a kaotikus állapotokat,
a mozgást és a formaelvet.
A formaelv "zsírsarokként" jelenik meg a tér kontextusában.
A zsír ideális lehetőséget kínál arra, hogy
a szobor alkotóelemeit gyakorlatban szemléltesse.
Persze most a szoborról nem statikus dologként beszélek,
hanem univerzálisként.
Szeretnék egy kicsit visszatérni a szándék kérdéséhez.
Amikor ön például "zsírsarkokat" készít,
- Igen. - ..van egy elképzelése, mielőtt megcsinálná őket.
Nem maguktól keletkeznek,
gondolat vagy szándék nélkül.
A zsír önmagától nem tömörül a szoba sarkaiba.
Helyes! Rendben van, maga így gondolja. De én nem tudok ilyen türelmetlen lenni.
Maga talán megengedheti magának.
Én csak annyit mondhatok, hogy többé nem lehet
a szoborról konvencionális értelemben beszélni
mintha az ember tudná, mi az.
"A szobor valami, amit ott áll, mint egy ruhafogas.
Térbeli dolog, kalapot lehet rá tenni..."
Megpróbáltam alkalmazni a kifejezést emberekre is,
hogy a szobrok tulajdonságait bennük is felismerjem.
Úgy van. Kinevethet és mondhatja, hogy mindez lényegtelen.
De én megcsináltam!
Most eljutottunk egy másik olyan fogalomhoz, aminek fontos a szerepe.
Az állítom, hogy az emberi kreativitás első terméke a gondolat,
ennélfogva a gondolat már önmagában is egy szobor.
A gondolatok hatást gyakorolnak a világra.
GONDOLAT = SZOBOR "SZABADSÁG"
Düsseldorf-i Művészeti Akadémia
Démoni figura rombolja a rendet és köznyugalmat.
Joseph Beuys, szobrász és egyetemi tanár
arra használja az Akadémiát, hogy eszméit terjessze a társadalomban.
Alapvetően minden emberi lény képes a kreativitásra,
ha a lehetőségei megengedik, hogy kibontakozzon.
Erről szól az egyenlő esély az oktatásban.
Egy tanár gyakorlatba ülteti át művészeti koncepcióját,
ami kilépés az esztétika birodalmából,
és az élet minden területén alkalmazható.
Fel kell tennünk magunknak a kérdést: hogyan jutottunk ebbe a szörnyű állapotba?
Mi az oka ezeknek a bajoknak?
Kénytelenek vagyunk minden rendelkezésre álló eszközt bevetni.
Úgy látszik, ebben az értelemben...
Beuys órái élményszerűek voltak,
amelyek jórészt az ő karakterére voltak szabva.
Én voltam az egyik legrosszabb eset, egy igazi Beuys-tanítvány.
Egy művészeti akadémián annál rosszabb nem történhet,
hogy a hallgató, ahelyett hogy a saját dolgát csinálná,
inkább beáll egy meghatározott irányzat mögé.
Ha egy akadémián ez történik...
A művészet ebből a szempontból nagyon érzékeny dolog,
mert már születésétől fogva ideológia-szaga van.
Vannak, akikhez közel áll a gondolkodásom,
de ők nem mindig a tanítványaim, inkább afféle munkatársak.
Beuys reggeltől estig velünk volt az osztályteremben.
Semmi ehhez fogható dolog nem történt azelőtt az Akadémián.
Amikor beszélt valakivel és kritizálta a munkáját,
mindig talált egy olyan részletet, amin érdemes volt további dolgozni.
Azt ember ilyenkor azt gondolta: "Menjünk már, kávézzunk egyet az Isten szerelmére..."
De ő csak mondta tovább.
El tudja választani Beuys-t, a művészt
Beuys-tól, a tanártól?
Nem, ez nem lehetséges.
És nekem pont ez a legfontosabb.
Számtalanszor elmondtam már, hogy
ezt az egész tevékenységet
művészeti alkotásnak tekintem.
Április 28., péntek, délelőtt 10:30
Joseph Beuys felvázolja legújabb projektjét.
Szeretnék létrehozni
egy kulturális központot itt Düsseldorfban,
ami találkozási pontként
az egész világ számára érdekes lehet.
Aztán szeretnék egy második szintet,
ahol állandó tárlat nyílna a világ minden tájáról érkezett művészek munkáiból.
Igen, igen, igen, igen, igen.
Nem, nem, nem, nem, nem.
Igen, igen, igen, igen, igen.
Nem, nem, nem, nem, nem.
Kínai művészek, oroszok, magyarok,
amerikaiak, finnek stb.
Így leküzdhetjük a művészeti piac problémáját
az időtényező segítségével.
Voltak azonban olyan tanárkollégák, akiket bosszantott Beuys ténykedése.
A szabadságfelfogása ugyanis
érzékeny ponton érintette őket.
Anélkül, hogy szándékos lett volna, rossz fényt vetett rájuk.
Igen, igen, igen, igen, igen.
Nem, nem, nem, nem, nem.
Érzékenyen érintette őket, amikor például azt mondta:
"Művészeknek mondjátok magatokat.
A művészet lényege a teljes szabadság és az önrendelkezés.
De mik vagytok ti? Közalkalmazottak.
Fel szeretném hívni az emberek figyelmét a politikai tévedéseikre,
de az Akadémiát már nem akarom felforgatni.
A rendszer igazi bajkeverőiről szeretnék beszélni.
Informálni és nevelni akarom az embereket.
Ezt a gondolatot sokszor kinevetik.
"Meg tudja-e változtatni egy szobor a világot?"
BOXMECCS: JOSEPH BEUYS ÉS ABRAHAM DAVID CHRISTIAN
KÖZVETLEN DEMOKRÁCIA NÉPSZAVAZÁSSAL
Ahogy a documenta véget ért,
másnap elkezdődött az új szemeszter.
Az észak-rajna-wesztfáliai kormány fejesei látogatásra voltak hivatalosak.
Joseph Beuys szembeállt velük
és röfögve beszédet tartott nekik.
Nem hiszem, hogy bárki is nevetett.
Túlzottan kockázatos lett volna.
Elbocsátják Beuyst, a művésztanárt?
Nyolc kolléga fellázadt ellene.
Igen, igen, igen, igen.
BEUYS ÁLLANDÓAN PROBLÉMÁKAT OKOZ.
Nem, nem, nem, nem.
Azért tiltakoztam, mert
bár 500 ember követelte, hogy kapjanak egy oktatásra alkalmas teret
ahol kibontakoztathatnák a képességeiket,
az állam azt válaszolta: "Sajnos csak tízet tudunk támogatni".
Szelektáljanak."
A tanárok pedig fogták a diákokat és egy halom munkát...
Nézzük csak,
á, ezek nem érdekesek.
Én pedig minden diákot befogadtam az osztályomba.
Aminek az lett az eredménye, hogy vagy 400 hallgató gyűlt össze nálam.
Ebből aztán nagy lázadás lett.
Legalábbis az állam szerint.
A düsseldorfi Művészeti Akadémia hallgatói
egyik tanáruk, Joseph Beuys miatt demonstrálnak.
Beuys nem pótolható.
Hogyan ítéli meg az általános helyzetet az Akadémián?
Elég kaotikus.
De a káoszt nem mi okoztuk,
hanem a kulturális bürokrácia irányítói.
Beuys úr, beszéljünk a történtekről.
54 elutasított felvételiző társaságában
elfoglalták az Akadémia helyiségeit.
Mit akartak elérni ezzel az akcióval?
Arra próbáltam felhívni a figyelmet
hogy ezeket a hallgatókat, akik már most is járnak az órámra,
szerintem fel kellene venni.
Október 5-én tájékoztatást kaptunk,
hogy Beuys professzor úr azt tervezi,
hogy október 10-től kezdve
hosszabb időre az Akadémia termeiben kíván maradni.
Válaszul az államtitkár nevében levelet küldtek Beuysnak,
ezzel én is egyetértettem,
ami azt hangsúlyozta, hogy
dacára a professzor egyéni stílusa iránti szimpátiának,
a törvénytelen akciókat nem tudjuk elfogadni,
és, hogy közalkalmazotti státusza kérdésessé vált.
Beuys nem pótolható.
A tudományokat felügyelő miniszter "törvénysértés" címén azonnali hatállyal elbocsájtotta önt.
Mit gondol, visszavonja a miniszter a döntést?
Nem hiszem. De lehet, hogy mégis. Nyitva hagyom a dolgot.
Azonban azt gondolom,
hogy legalább beszélhettek volna velem.
Miért volt szükség egy ilyen akcióra,
ami ekkora erőbefektetéssel és költséggel járt?
Ott van például a rendőri intézkedés.
Nem lett volna sokkal gazdaságosabb, ha előbb beszélnek velem?
Milyen tervei vannak?
Hivatalosan elbocsájtották. Mit gondol erről?
Hogy érzi most magát? Talán úgy, mint Don Quixote...?
Nem, egyáltalán nem.
Vagy mint...
Professzor úr, melyek a legfőbb vitás pontok?
A kulturális szektor nagy része megszűnt Rau úr miatt.
A Művészeti Akadémia működésébe való beavatkozása következtében
az intézmény fejlődése, az új ötletek megszületése,
és a külföldi művészek düsseldorfi megjelenése
ellehetetlenült. Ez tény.
Tényleg ilyen drámai a helyzet?
A hasonló esetek felhalmozódása
olyan tapasztalatokkal járt, hogy az ember késztetést érez
arra, hogy minél előbb elhagyja a várost.
A kérdés az...
Ne tartsunk egy rövid szünetet?
Milyen következtetéseket vont le ebből a jövőre nézve?
Kizárólag a munkám karakterén keresztül viszonyulok magamhoz.
Az az felfogásom, hogy
"energiavesztéssel táplálom magam".
Igen. Ez a módszerem.
SZÁMOMRA A HÉTVÉGE NEM LÉTEZIK.
Mit gondol, Joseph, jókor jött Amerikába,
hogy a művészeti és politikai nézeteiről beszéljen,
miután 10 évig majdnem minden tengerentúli meghívást elutasított?
Nem kér inkább egy szivart előbb?
Beuys képes volt arra, hogy a példájával feltüzelje az embert.
Volt egy víziója. El akart érni valamit.
Ahogy maga is tudja, lépésről lépésre szeretünk közeledni a dolgokhoz.
Akkor mondjuk kezdjük az első lépéssel...
Olyan ember volt, aki mindenkiben meglátta
a lehetséges partnert a gondolatai kifejezéséhez.
Nem érdekelte, honnan jött az illető, vagy mit csinált azelőtt.
Azt mondta magáról, az a felfogása, hogy
"adjatok egy kis időt az embereknek, és észhez térnek."
Eljutottam egy pontra,
ahol világossá vált, hogy nem fogok Amerikában olyan kiállítást rendezni,
amilyeneket korábban csináltak.
És, hogy manapság nagy az érdeklődés
a politikai dimenzióval rendelkező,
komplex gondolatok iránt.
Örömmel mutatom be önöknek Joseph Beuys-t.
Arra kértek, mondjam el önöknek, hogy
Beuys úr addig marad, ameddig önök itt vannak.
Beuys úr,
a művészet megértésének igénye
azonnal az élet gyakorlati tényezőihez vezet bennünket,
az emberekhez, az emberi lényhez.
Ez a művészet antropológiai dimenziója.
Ennek segítségével pedig
lassanként túlléphetünk a modern művészeten.
Igen én ezt vallom. De nem kell, hogy bárki is higgyen nekem.
Rengeteget tanultam tőle,
többek közt azt is, hogy birkózzak meg a sértésekkel, gyalázkodással.
...arról a művészetről, ami nem alakítja át a társadalmat.
Hogyan próbálkozzunk fáradhatatlanul, és kezdjünk mindent elölről.
Persze, sokszor támadták azok,
akiknek nem tetszett a gondolat, hogy a művészek társadalmi témákkal is foglalkozzanak.
Most úgy gondolom... Ó, igen. Egy újabb kérdés.
Egyértelmű, hogy vannak olyan dolgok az életben, amelyeket meg kell tennünk,
de semmi közük nincs a művészethez.
Igen, ez a maga felfogása.
De ha...
hatékonyan szeretnénk kommunikálni,
meg kell állapodnunk
ezeknek a kifejezéseknek az értelméről. Hát persze.
És ha maga megteheti, hogy egy ilyen nyitott, többrétegű jelentést adjon a "művészet" szónak
akkor számomra nem világos többé, miről is beszélünk.
Persze, lehet, hogy így van.
A művészet az egyetlen forradalmi erő,
mivel az emberi kreativitáson és az önrendelkezésen
az önkormányzatiságon alapul.
A művészet eszméjén keresztül egy nap a demokrácia valósággá válhat.
- Köszönjük, Joseph. - Köszönöm.
Egy új világ teremtésének lehetőségéről van szó.
De az alapfeltevés az, hogy az új világ létrehozásához minden tradícióval le kell számolni,
az ideológia hagyományos szemléletével is.
Új dologból kell kiindulnunk.
Hogy valamiképp meghatározzuk ezt a Platóntól Marxig tartó fejlődést,
és azt a szükségletet, hogy meghaladjuk Marxot is,
az én álláspontom az, hogy nemcsak a művészet fogalma
változott meg alapvetően,
hanem a gazdaság és a tőke működése
is radikálisan más lett.
A társadalmi szobor... a legfontosabb műalkotás.
- B. úr! - Igen.
A gazdaság, amivel foglalkozunk az információra épül.
Akik a világ technológiai rendszereit ellenőrzik, az egész világot irányítják.
Hogyan képzelhetjük egyáltalán, hogy bármilyen szociális változás megvalósul,
miközben ezek a tényezők változatlanok maradnak, sőt, egyre erősebbé válnak?
Az összes probléma, amivel az emberek ma szembesülnek,
a gazdaság visszaélésekből, a pénz hatalmából,
a kormány hatalmából, az állam létéből fakadnak.
Akkor hát, szüntessük meg az államot!
Ez a művészet eszméje.
Elég volt az ilyen államokból, politikai pártokból
és politikusokból!
Jöjjön helyettük egy új gazdasági rendszer,
egy másfajta pénzhasználati mód, egy új hitelrendszer,
ami készen áll az alapproblémák megoldására.
Ebben a művészeté lenne a legfontosabb szerep.
Beuys vagyok.
Szeretem Amerikát és Amerika szeret engem (1975)
Elment René Block művészeti stúdiójába,
de a nemezzel teljesen elszigetelte,
izolálta magát a helytől.
És csak ezzel az amerikai állattal, egy prérifarkassal kommunikált.
A másik összetevő annak az absztrakt,
pengeéles gondolkodásnak a szimbóluma volt
amivel a gazdasági hatalmat megszervezzük.
"A Wall Street Journal."
Beuys azt mondta, minden mozdulatának az időzítését a prérifarkas irányította.
Az állat sámánként viselkedett abban az értelemben, ahogy minden élőlény anyagokkal kerül szembe,
és megtanulja, hogyan tudja manipulálni a környezetét.
Nem mi vagyunk az egyetlenek, akik rendelkeznek ezzel a képességgel.
A prérifarkas volt a bűnbak,
minden bajnak és a rosszindulatnak a megtestesülése,
amit a fehér telepesek
az amerikai őslakosoknak tulajdonítottak.
New Yorkban így értelmezték volna.
Erre utalt az a tény, hogy senkivel sem volt hajlandó kommunikálni:
sem a művészekkel, a művészeti világgal, sem a kritikusokkal.
Kizárólag egy bűnbak-szimbólummal,
ami az őshonos amerikai kultúrát,
vagyis az Egyesült Államok előtti Amerikát jelképezi.
Az akció nagy vitát váltott ki.
Egyszerre volt a művészeti világ, New York
és az Egyesült Államok egész kultúrájának elutasítása.
És ennek is szánta.
Beuys...
Joseph Beuys, akit egyszerre magasztalnak és gyaláznak,
elindul a parlamenti választáson.
1971-ben szervezetet hozott létre a népszavazáson keresztül gyakorolt direkt demokráciáért,
és most intenzív választási kampányt folytat a parlamentbe kerülésért.
Nem tréfál az ügyben sem, hogy behozza a humort a parlamentbe.
- Szeretne kancellár lenni? - Tessék?
- Szeretne kancellár lenni?
Hogyne, hát persze.
Miért is ne?
Igen, ez a dolgok menete.
Hölgyeim és uraim, ma este arról fogunk beszélni, milyen lehetőségei és határai vannak a művészeti politizálásnak.
Ha meg tudnám határozni, mi az, ami van, egyet tudnék érteni magával.
De nem akarok azzal foglalkozni, ami most van.
Azt a gondolatot akarom megragadni, mi lenne kívánatos az embereknek.
Úgy beszél az innovációról, mintha még soha senki nem találkozott volna vele...
Ez a maga felfogása...
Akkor most hadd beszéljek öt percig.
Joseph Beuys...
nem akar színt vallani. Ez a maga féktelen liberalizmusa.
Ennek semmi haszna a politikai aktivizmus szempontjából.
- Az én szabadságvágyam. Jó, akkor máshogy nevezem.
Hadd beszéljek Beuys politikai tevékenységéről.
Azt gondolom, hogy a "politika" szó jelenlegi használata
a valódi változás akadálya.
Joseph Beuys, jelenleg maga Németország legvitatottabb művésze.
Egyúttal tagja a Zöld Pártnak is.
Komolyan veszi az ökopolitikát?
Természetesen. Csak jövőorientált mozgalommal lehet elérni valamit.
A konferenciát megnyitom!
Ki szeretném emelni,
hogy a vélemények formába öntése
hihetetlenül munkaigényes feladat egy olyan fiatal pártnak, mint amilyen a miénk.
Beuysnak nem igazán volt szüksége erre az egészre.
Belebonyolódott egy párt megalakításába,
és azokba a dolgokba, amelyek ezzel járnak.
El sem tudják képzelni, mekkora tortúra az ilyesmi.
Különösen egy olyan szervezet esetében, ami nem is igazán párt,
hanem egy nagy katyvasz,
hiszen senkit sem utasítanak el...
Egymásnak feszültek a természetimádók és a keményvonalas marxisták.
És ott voltak a vaskalapos nácik,
akik a holisztikus szemléletük miatt valahogy tolerálhatóvá váltak.
Aztán feltűntek a hamburgi szélsőbalosok is.
Beuys bevetette magát.
Nyilván még dolgozni kell az ügyön.
Ez ugye nem akadályozza meg, hogy folytassa a zöldekkel való együttműködést?
Nem, egyáltalán nem.
Nagyon hitt a mozgalomban,
a zöld párt megalakításában. Azt mondta:
"Ma történelmi napnak voltunk tanúi."
Teljesen biztos volt benne, hogy ez egy pártellenes párt.
Adhatok egyet a Zöld Párt programjából?
Egy programot?
Nem kér egy zöldpárti programot? Köszönöm.
És magának?
Talán kapunk tőle egy autogramot.
Én inkább művésznek tartom magát.
Egy pillanat! Mit kapok cserébe?
Szavazna a zöldekre, ha csinálok magának egy képet?
A hanyag elegancia határozta meg Denise René düsseldorfi galériáját tegnap este.
Andy Warhol sápadtan és félszegen kereste
Joseph Beuys-t, aki azonban nem bukkant fel.
Joseph Beuysból, akire még mindig várunk, politikus lett,
aki pontosan tudja, milyen a drámai belépő.
Emlékszem, egyszer együtt autóztunk Brüsszelből visszafelé.
Én pedig azt mondtam... mert már mindannyian elég fáradtak voltunk...
- reggeli öt vagy hatkor indultunk Brüsszelből -
És a visszaúton azt mondta nekem:
"Vissza kell érnem, nem állhatok le sokáig."
Így hát csináltunk róla egy szép fotót egy fogadónál
amire azt írta: "Az ember a főkapcsolóval"
Mindig ez jut eszembe róla: az ember a főkapcsolóval.
Beuys.
Jó reggelt Düsseldorfban, Beuys úr
Reggelt.
Beuys.
Ki hívott?
Az út során azt mondta nekem,
"Annyi megbeszélt találkozóm van
hogy egészen hajnali négyig fent leszek"
Hajnali négyig. "...vagy ötig, hatig."
Az járt a fejemben, "Hogy tudja ezt valaki fenntartani?"
Beuys.
Most éppen nincs semmi időm.
Kikészülök tőle, de ez szükségszerű.
Miért szükségszerű?
Tessék? Miért szükségszerű?
Miért kell kikészítenie magát?
Mindenkinek így kell tennie.
Nagy kár, ha az ember jó valamiben, de úgy hal meg, hogy nem használja a képességeit.
Na jó, persze. Egyébként is mindent ki kell használni.
Nem számít, milyen foglalkozást űzünk,
az embernek bele kell adnia mindent.
Szénné kell magad égetned, különben nincs értelme a dolognak.
Ha aztán mégis minden oké, az gáz.
Az elég frusztráló, nemigaz?
"Minden milyen jó"... Aztán bekrepálsz, ami már nem olyan nyerő.
Mármint ebből a nézőpontból, nem pedig egy másikból.
Mit szeretne elérni az itteni látogatása során?
Térjünk vissza erre, mert maga jól tudja kifejezni a gondolatait.
Saját magának kell megcsinálnia.
Azt hiszem, most mennem kell.
De ha van egy utolsó kérdése, az még belefér.
Emlékszem elég nyárias idő volt
a folyóparti mezők és a japán rózsák illata...
Mindig ő jut eszembe arról az illatról.
Nagy volt a veszély, hogy meg fog halni.
Elmentem hozzá a kórházba...
a Rajna partjára.
Azt hiszem leginkább
a munkája intenzitása miatt történt.
Tudta, hogy nem lehet
ilyesmi ellen nem lehet küzdeni, hadakozni, mert csak még többet árt vele az ember.
Nyugodt volt.
Valójában ő kérte, hogy kalap nélkül fényképezzem le.
Bátor dolog volt ilyen állapotban engedni a fotózást.
Milyen területen a leglustább? Tessék?
Milyen területen a leglustább?
A leglustább?
Igen.
Lehet, hogy nem értem a kérdését. Én csak azt mondtam...
Egyszer eljön az idő, amikor az embernek kedve támad, hogy visszavonuljon az aktív élettől.
Ilyenkor azt mondja, "Talán jobb lett volna Ausztráliába menni"
Nem viccelek.
Nem?
Nem szabad visszavonulnia.
Nem is fogok. Nem fogok visszavonulni.
De ha egyszer...
Az történelmi katasztrófa lenne.
Ezért nem vonulok vissza.
Egyáltalán nem fogok visszavonulni.
De van egy bizonyos pont, amikor azt kell mondani: "Kinyalhatjátok!
Inkább bolyongok a világ körül álmodozva."
Mi lenne az alternatíva?
Az alternatíva az lenne, hogy az ember folytatja tovább valamilyen formában, úgy,
hogy bizonyos mértékig közismert marad.
Makacsul csinálja tovább ugyanazt a dolgot.
Villamosmegálló (1961-1976)
Látom Beuys magányát és elképesztő érzékenységét,
a porózusságát...
Azt...
Azt, hogy mindig a sebesülése, a fájdalma foglya maradt.
És ettől csak még jobban csodáljuk hihetetlen erejét,
amit egyfajta ellenszerként használ, és a bátorságát.
Beuys úr, nem akarom szóba hozni a kalapját...
Beuys úr, ön már...
Beuys úr, mi a művészet?
Beuys!
Jól érzi magát ebben a szerepben,
olyan művészként, aki sikeres az intézményes nemzetközi művészvilágban?
Mondja, milyen érzései vannak ezzel kapcsolatban?
Nézze, már megmutattam, a művészet nem bizonyult alkalmasnak arra,
hogy megoldja az emberiség legalapvetőbb problémáit.
Ez azonban nem jelenti azt, hogy vége lenne. Ellenkezőleg. Épp most kezdődik el.
Az én ellenvetésem a következő.
Úgy gondolom, hogy ez a szenzációs, feltűnést keltő karakter a megjegyzéseinek
szigorúan lokúciós erőt kölcsönöz. (lokúció: John L. Austin nyelvelméletében a beszédaktus legelemibb, legalapvetőbb szintje: az a tett, hogy mondunk valamit.)
Vagyis egyfajta üres retorika lesz belőle.
Így van.
De amennyire ez lehetséges, már bemutattam a bizonyítékaimat.
A szenzáció nem csak mellékes körülmény,
hanem szükséglet.
Máskülönben nem volna érdekes a dolog.
Szenzációsnak kell lennie...
MÁR CSAK 2,272 NAP VAN VISSZA A KAPITALIZMUS VÉGÉIG.
- Igen. - Igen.
Hogyan döntsük meg a kapitalizmust, én így fogalmaznám meg.
Igen.
LEGKÖZELEBB NEVEKET ÉS FOGALMAKAT IS MONDUNK
Beuys úr, maga radikális ember? Igen, az vagyok.
Egy híres radikális. Lehetséges ez?
Jó lenne, ha a radikálisok híresek lennének és az emberek hallgatnának rájuk.
1983-ban a zöldek teljes gőzzel jöttek felfelé
és először volt esélyük arra, hogy
bejussanak a parlamentbe.
Senki sem értette, miért lovagol a "tőke" fogalmán.
Még a zöldeknek is túl elszállt volt a dolog.
Most pedig a téma közepébe akarok vágni.
Mert amikor a demokratikus folyamat
célba meri venni a társadalmi változás főidegét,
a pénz körül összpontosuló erők megpróbálják aláaknázni a demokráciát.
A pénz hatalmát meg kell törni.
Ma a pénz egy adható-vehető árucikk, amivel spekulálni lehet.
A gazdaság szférájában
a pénz olyan entitás, amivel nem lenne szabad áruként bánni.
Mivel azonban az,
ezt a tényt össze kell hangolni a demokrácia egészével.
Elmentünk a konferenciára, de nem gondoltuk, hogy különösebb jelentősége lesz.
Azt hittük...
mivel Beuys három évvel korábban befutó jelölt volt...
Azonnal érezhető volt, hogy nagyon különös a hangulat.
Kit érdekel még maga?
Kiket akar provokálni? Csendet kérünk!
Nem lehetne csendesebben?
A küldöttek némelyike durván nekiment.
"Beuys, húzz el és játssz inkább a zsíroddal!"
Vagy...
"Beuys, szavazatokat vesztünk miattad."
Csendet kérünk a teremben, különben nem hallunk itt fenn semmit.
Hamarosan rájöttünk, hogy a küldötteket már rég kiválasztották.
Ő pedig nem került közéjük.
Saját emberei hagyták cserben.
Persze az ember nem bukik el. A törekvés, a kísérlet,
a tettvágy
már önmagában is siker.
Tudja, ennek az egésznek soha nincs vége.
Nincs tökéletes helyzet...
vagy befejezett állapot.
Nálam olyan nincs, hogy szembeállok valakivel
vagy egy embercsoport előtt szerepelek,
hogy ne kérdőjeleznék meg mindent.
Mi értelme van annak, ha rátukmálunk valamit az emberekre?
Lehet, hogy nem is érdekli őket a téma.
Úgy kell beszélnem, hogy közben tudom:
valami foglalkoztatja őket.
Van egy kérdés,
amit megpróbálhatok megválaszolni,
megpróbálhatok megoldani - velük együtt.
A munka valójában közös.
Felirat: eraz